Početkom siječnja u zagrebačkom je kinu Europa održano predstavljanje produkcije zagrebačke filmske udruge Blank_filmski inkubator, osnovane 2003., na kojem je prikazano jedanaest kratkih filmova zgotovljenih 2015. i 2016. g., od čega jedan eksperimentalni, tri dokumentarna i sedam igranih, najkraći u trajanju od minute i petnaest sekundi, najduži u trajanju od osamnaest minuta.
Iako djela različitih ambicija i izvedbene spretnosti – više od polovice ih je debitantskih i radioničkih, odnosno nastalih na radionicama na kojima se nevježe tek okušavaju u praksi - svi prikazani filmovi u cjelini nadilaze razinu početničkog i vježbeničkog. Eventualne zanatske nezgrapnosti osnovnoškolaca, srednjoškolaca i radioničara ne pokazuju se manom, budući da autori ne pokušavaju nadići svoje mogućnosti i sposobnosti, već neiskustvo, da tako kažemo, rabe kao oruđe kojim šarmantno, izvan kalupa izražavaju ono što im je na umu. Riječ je o amaterizmu u najboljem smislu tog pojma koji izvorno znači: onaj koji što radi iz ljubavi. A nije zgorega podsjetiti se na pohvalu amaterizma kao potvrde znatiželjnog, istraživačkog zanesenjaštva, neoguglalosti i nerobovanja pisanim i nepisanim pravilima, iz usta Želimira Žilnika, koji nekom zgodom reče: „Svi smo mi počeli kao amateri, a samo najbolji među nama su to i ostali.“
Takvim poletnim, vedrim, živim duhom i šarmom amaterskoga osobito zrače i osvajaju prva dva prikazana filma: desetominutni Savjest izrađen na radionici u zagrebačkoj osnovnoj školi Nikola Tesla, prema scenariju Gabrijele Mijatović i u režiji Ree Jakšić te jednominutni srednjoškolski Ana po scenariju i u režiji Nike Vahčić i Marka Bičanića. Oba se bave temama koje, vjerojatno opravdano, prepoznajemo kao doista bliske autorima. Savjest je izgrađena oko školskog ispita, a Ana nastoji dočarati tjeskobu jedne tinejdžerke. Privlačno je, dakle, ponajprije to što je stvoren dojam da mladi filmaši polaze od sebe i svoje zbilje, a ne pokušavaju oponašati vanjske modele, zbog čega im vjerujemo da imaju što reći, što komunicirati, da se filmom nisu poželjeli baviti zbog, kako se kaže, šminkeraja.
![](http://www.hfs.hr/baza/hfs/casopisi/foto/136_24_01.jpg)
Savjest, R. Jakšić, 2015.
Mahom usredotočen na lice prirodne, opuštene i uvjerljive glavne glumice Gabrijele Mijatović, Savjest iznosi jednostavnu pričicu o tome kako je učenici Ani u ruke slučajno dospio listić s rješenjima ispita koji ih čeka. Poslužiti li se njima, ili pošteno riješiti ispit, dvojba je koja je muči. Uz kameru iz ruke, često i odveć nemirnu, te snažnu aromu dokumentarizma, intrigantnim spojem sirove, ad hoc razbarušenosti i usredotočenosti na bitno, filmić ostvaruje ozračje tihe napetosti i neizvjesnosti, s malo sredstava dočarava dio osnovnoškolskog svijeta, usputno čak i nametnutu, od društva i školstva forsiranu psihozu vezanu uz bauk učenja i imperativ dobivanja dobrih ocjena. Savjest je, spomenimo, prethodno nagrađena kao najbolji radionički film na državnoj Reviji djece u Rijeci.
Opipljiv kontekst mnogo širi od onoga što je kamerom konkretno snimljeno dočarava i sedamdesetpetsekundni igrano-eksperimetalni slikopis imenom Ana. Intenzivnim montažnim ritmom, naizgled proizvoljnim izmjeničnim nabacivanjem raznovrsnih planova i miješanjem estetskih stilova što prikazuju jednu zdvojnu i duhom razlomljenu tinejdžerku, čija je trenutačna nestabilnost ponajprije uzrokovana nametnutom idejom potrošačkog društva o obveznoj tjelesnoj vitkosti, a koja je, dakako, u posvemašnjoj suprotnosti s mnogim drugim psihološkim nametima te iste korporativno-konzumerističke mašinerije. Dinamičan i intenzivan, a istodobno jednostavno poetičan, društveno angažiran i initiman film na državnoj je Reviji mladih u Karlovcu osvojio nagradu za najbolji film otvorene kategorije.
Sedmominutni dokumentarni rad Administrativna pogreška autora Tina Bačuna trpka je crtica o hrvatskom društvu današnjice. Bačun umjetnički nepretenciozno, tek kroz razgovore s dvije članice obitelji, bilježi slučaj u kojem je hrvatska vlada na svečanost obilježavanja obljetnice vojno-redarstvene akcije Bljesak službeno pozvala branitelja poginuloga prije dvadeset godina. Sam čin jednostavnog, vérité filmskog bilježenja tihog incidenta pokazao se kao jedina potrebna i najdojmljivija autorska intervencija.
![](http://www.hfs.hr/baza/hfs/casopisi/foto/136_24_02.jpg)
Administrativna pogreška, T. Bačun, 2016.
Dva kratka dokumentarna video zapisa iz projekta Kiosk, Tehnička prepreka i Do krvi bacaju pogled na postavljanje neslavne protuizbjegličke žilet-žice na slovensko-hrvatskoj granici te na slučaj staračke demencije, a ostali igrani filmovi – Šta sad? Marka Bičanića i Karla Voriha, Udaljeni glasovi Maria Merdžana, Hodanje Ane Horvat, Ante i Vanja Lucije Klarić, Stipe, volim te Sanje Peršić i Gosti Vena Mušinovića - uglavnom promatraju međuljudske odnose prijatelja, zaljubljenika, ljubavnika, parova, bračnih drugova, rođaka. Redovito je riječ o poteškoćama u komunikaciji, o nerazumijevanju, nelagodi, otuđenosti, uz mnogo šutnje, tišine i poneku banalnu frazu koja služi tek da bi se popunila praznina.
Najsnažnije i najcjelovitije djeluju opora i neugodna ljubavnička skica Udaljeni glasovi i onostrano fantastička slika Gosti. Bez ijedne riječi dijaloga, u dugim kadrovima kamere koja ne izlazi iz automobila, Udaljeni glasovi debitanta Maria Merdžana ulaze u djelić jedne muško-ženske veze čiji su glavni sastojci seks i nasilje. Vole li se oni na svoj način ili je riječ samo o prepuštanju nagonima? Gosti razmjerno iskusnoga Vena Mušinovića bunjuelovskim zamagljivanjem granice između zbilje i onoga što to nije, iznimno sugestivno dočaravaju duboki unutarnji nemir jednog dobrostojećeg i naizgled posve zadovoljnog i pristojnog bračnog para, koji možda i nisu Zemljani.
Kao i većina drugih, uglavnom nad manifestacijama ljudske naravi začuđenih filmova iz ovog programa, Udaljeni glasovi i Gosti postavljaju mnoga pitanja na koje bismo silno željeli dobiti odgovore i i načinju teme koje nedvojbeno traže pomniju razradu. No stupanj nedorečenosti uglavnom je dobro odmjeren, a velik dio čara leži upravo u neizrečenosti i zagonetnosti. Temeljito raslojavanje naznačenih problema dostajalo bi za ozbiljne dugometražne uratke, a u kratkima bi se, slutimo, svelo tek na trivijalno i nepotrebno prejasnobjašnjavanje.